poezii v3 |
Agonia - Ateliere Artistice | Reguli | Mission | Contact | ÃŽnscrie-te | ||||
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
||
![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() | |||||
Articol Comunităţi Concurs Eseu Multimedia Personale Poezie Presa Proză Citate Scenariu Special Tehnica Literara | ||||||
![]() |
|
|||||
![]() |
agonia ![]()
■ Jamais vu ![]()
Romanian Spell-Checker ![]() Contact |
- - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 2009-10-01
|
4. Viziuni
M-am întors la şcoală. Era necesar, deoarece sărea cel mai puÈ›in în ochi. Până la sfârşitul zilei, aproape toÈ›i ceilalÈ›i elevi se întorseseră şi ei la ore. Doar Tyler, Bella şi alÈ›i câțiva - care probabil profitau de accident pentru a chiuli - rămâneau absenÈ›i. Nu trebuia să-mi vină prea greu să fac ceea ce era necesar. Dar toată după-amiaza am strâns din dinÈ›i pentru a rezista pornirii care mă făcea să tânjesc şi eu după chiul - pentru a o căuta din nou pe fată. Ca un hărÈ›uitor. Un hărÈ›uitor obsedat. Un hărÈ›uitor vampir obsedat. Orele din acea zi - oricât de improbabil ar fi părut - erau şi mai plicticoase decât în urmă cu o săptămână. Ca o comă. De parcă se ştersese culoarea cărămizilor, a copacilor, a cerului, a chipurilor celor din jur... Priveam fix crăpăturile din tencuială. Ar mai fi trebuit să fac un lucru necesar... şi nu îl făceam. Desigur, era tot ceva greşit. Depindea de perspectiva din care priveai. Din punctul de vedere al unui Cullen - nu doar al unui vampir, ci al unui Cullen, cineva care avea o familie, lucru rar în lumea noastră - firesc ar fi fost ca lucrurile să se desfăşoare după cum urmează: - "Sunt surprins să te văd la ore, Edward. Am auzit că ai fost implicat în accidentul acela groaznic de azi dimineaÈ›ă." - "Aşa este, dle Banner, dar eu am fost cel norocos. Un zâmbet prietenos. ...Nu am fost deloc rănit... Mi-aş dori să pot spune acelaşi lucru despre Tyler şi Bella." - "Cum se simt?" - "Cred că Tyler se simte bine... are doar nişte zgârieturi superficiale de la parbrizul spart. Dar nu ştiu ce să spun despre Bella. O încruntătură plină de îngrijorare. ...E posibil să fi suferit o contuzie. Am auzit că a fost destul de incoerentă o vreme - ba chiar că avea vedenii. Ştiu că doctorii îşi făceau griji..." Aşa trebuia să fi mers lucrurile. Le eram dator membrilor familiei mele. - Sunt surprins să te văd la ore, Edward. Am auzit că ai fost implicat în accidentul acela groaznic de azi dimineaÈ›ă. - Nu am fost rănit. Fără niciun zâmbet. Domnul Banner îşi lăsa greutatea de pe un picior pe altul, stânjenit. - Ai idee cum se simt Tyler Crowley şi Bella Swan? Am auzit că au avut câteva răni... Am ridicat din umeri. - Nu am de unde şti. Profesorul îşi drese vocea. - Sigur... spuse el, privirea mea rece făcându-i vocea să sune puÈ›in fals. Se întoarse repede în faÈ›a clasei şi începu să predea. Era o greşeală. Dacă nu priveai lucrurile dintr-o perspectivă ceva mai obscură. Părea atât de... necavaleresc să o vorbesc de rău pe la spate, mai ales când fata se dovedise mai de încredere decât aş fi putut visa vreodată. Nu spusese nimic care să mă trădeze, în pofida faptului că ar fi avut motive întemeiate să o facă. Chiar aş fi trădat-o când ea îmi păstrase secretul? Purtasem o discuÈ›ie aproape identică cu doamna Goff - doar că în spaniolă, nu în engleză - iar Emmet îmi aruncase o privire lungă. "Sper că ai o explicaÈ›ie bună pentru ce s-a întâmplat astăzi. Rose e pusă pe război." Mi-am dat, exasperat, ochii peste cap fără să-l privesc. De fapt inventasem o explicaÈ›ie foarte întemeiată. Să presupunem că nu făceam nimic pentru a opri duba care urma să o zdrobească pe fată... Gândul mă umplu de oroare. Dar dacă ar fi fost lovită, dacă ar fi fost zdrobită şi plină de sânge, fluidul roşu curgând, irosindu-se pe pavaj, mirosul sângelui proaspăt pulsând în aer... Mă cutremurai din nou, dar nu doar de silă. O parte din mine tremura de dorinÈ›ă. Nu, nu aş fi fost în stare să o văd sângerând fără să îi expun pe toÈ›i într-un mod mult mai flagrant şi şocant. Era o scuză uşor de înÈ›eles... dar nu aveam să o folosesc. Ar fi fost prea ruşinos. Şi oricum nu mă gândisem la ea decât cu mult după evenimente. "Ai grijă cu Jasper", continuă Emmett, fără să remarce că eram căzut pe gânduri. "Nu e aşa de furios... dar e mai hotărât." Am înÈ›eles ce voia să spună şi pentru o clipă camera se învârti în jurul meu. Furia mă consumă într-atât încât o ceaÈ›ă sângerie îmi înceÈ›oşă vederea. SimÈ›eam că mă voi îneca în ea. CE NAIBA, EDWARD! REVINO-ŢI ÃŽN FIRE! mă admonestă Emmett în mintea sa. ÃŽşi lăsă mâna pe umărul meu, È›intuindu-mă pe scaun înainte să apuc să sar în picioare. Arareori îşi folosea întreaga forÈ›ă - nu prea era nevoie, pentru că era cu mult mai puternic decât oricare vampir pe care îl întâlnisem vreodată - dar acum făcu apel la ea. Mă prinse de braÈ› în loc să mă È›ină aşezat. Dacă m-ar fi împins, scaunul de sub mine s-ar fi sfărâmat. IA-O UŞOR! îmi ordonă el. Am încercat să mă calmez, însă era greu. Furia îmi ardea tâmplele. "Jasper nu va face nimic până când nu vom vorbi cu toÈ›ii. Mă gândeam că ar trebui să ştii ce intenÈ›ii are." M-am concentrat încercând să mă liniştesc şi am simÈ›it strânsoarea mâinii lui Emmett slăbind. "ÃŽncearcă să nu te dai în spectacol. Ai şi aşa suficiente probleme." Am respirat adânc şi Emmett mi-a dat drumul. Am scrutat încăperea din obişnuinÈ›ă, însă confruntarea noastră fusese atât de scurtă şi de tăcută încât doar câțiva oameni care se aflau în spatele lui observaseră. Niciunul dintre ei nu ştia ce să înÈ›eleagă din asta şi lăsaseră deoparte incidentul. Copiii Cullen erau nişte ciudaÈ›i - o ştiau deja cu toÈ›ii. "La naiba, puştiule, eşti terminat", adăugă Emmett, pe un ton înÈ›elegător. - Du-te naibii, murmurai în barbă şi îi auzii râsul uşor. Emmett nu purta pică nimănui şi probabil că ar fi trebuit să fiu mai recunoscător pentru lejeritatea cu care trata lucrurile. Dar vedeam bine că-i înÈ›elegea intenÈ›iile lui Jasper, că şi el considera că ar fi fost reacÈ›ia cea mai potrivită. Furia mocnea, abia È›inută sub control. Da, Emmett era mai puternic decât mine, dar încă nu mă înfrânsese la vreun meci de lupte. Pretindea că lucrurile stăteau astfel pentru că trişam, dar faptul că auzeam gândurile celorlalÈ›i făcea parte din natura mea, la fel cum imensa lui putere făcea parte din a lui. Aveam şanse egale în orice confruntare. O luptă? ÃŽntr-acolo evoluau lucrurile? Urma să mă lupt cu familia mea pentru un om pe care abia îl cunoşteam? M-am gândit la acestea pentru o clipă, la impresia de fragilitate pe care mi-o lăsase trupul fetei aflat în braÈ›ele mele în paralel cu Jasper, Rose şi Emmett - supranatural de puternici şi maşini fulgerătoare de ucis prin însăşi natura lor... Da, m-aş fi luptat pentru ea. ÃŽmpotriva familiei mele. M-am cutremurat. Dar nu era drept să o las fără apărare de vreme ce eu eram acela care o pusese în pericol. Nu puteam învinge de unul singur, nu împotriva a toÈ›i trei, şi mă întrebam care mi-ar fi fost aliaÈ›ii. Carlisle, cu siguranÈ›ă. Nu s-ar fi luptat cu nimeni, însă ar fi fost cu totul potrivnic planurilor lui Rose şi Jasper. Putea fi tot ce-mi trebuia. Aveam să mă conving... Esme, îndoielnic. Dar nici nu s-ar fi pus împotriva mea şi i-ar fi displăcut să i se opună lui Carlisle, dar ar fi sprijinit orice plan i-ar fi È›inut familia unită. Ar fi fost preocupată mai ales de ce-ar fi fost drept, nu de ce-ar fi fost bine pentru mine. Dacă sufletul familiei noastre era Carlisle, atunci Esme era inima acesteia. El ne dăduse un conducător care merita să fie urmat; ea transformase supunerea noastră într-o dovadă de afecÈ›iune. Cu toÈ›ii ne iubeam - chiar şi în străfundurile furiei pe care o simÈ›eam împotriva lui Jasper şi Rose în acea clipă, chiar şi când plănuiam să mă lupt cu ei pentru a o salva pe fată, ştiam că mi-erau dragi. Alice... nu aveam idee. Probabil totul ar fi È›inut de ceea ce ar fi văzut în viitor. ÃŽmi închipuiam că ar fi fost de partea învingătorului. Deci aş fi fost nevoit să o fac fără ajutor. Nu-mi puteam măsura forÈ›ele cu ei de unul singur, însă nu voiam să las ca fata să fie rănită din pricina mea. Aveam să fiu constrâns să recurg la măsuri evazive... Furia mi se înmuie puÈ›in la această umbră de umor negru. ÃŽmi puteam imagina felul în care fata ar fi reacÈ›ionat dacă aş fi răpit-o. Desigur, rareori îi ghiceam corect reacÈ›iile - dar ce altceva ar fi putut simÈ›i dacă nu groază? Nu prea eram sigur cum aş fi reuşit să o fac - să o răpesc. N-aş fi suportat să mă aflu prea mult timp în preajma ei. Poate că aş fi dus-o înapoi la mama ei. Până şi această variantă implica multe riscuri. Pentru ea. Şi pentru mine, îmi dădui dintr-o dată seama. Dacă aş fi ucis-o fără să vreau... nu eram sigur câtă durere aş fi simÈ›it, dar ştiam că ar fi îmbrăcat multe chipuri şi că ar fi fost intensă. Timpul trecu repede câtă vreme eu cântării toate complicaÈ›iile care mă pândeau: disputa care mă aştepta acasă, conflictul cu familia mea, lucrurile de care ar fi trebuit să fiu capabil după aceea... Ei bine, nu m-aş mai fi plâns că viaÈ›a în afara şcolii este monotonă. Măcar atât se schimbase din pricina fetei. Când sună clopoÈ›elul, mă îndreptai în tăcere care maşină împreună cu Emmett. ÃŽşi făcea griji pentru mine şi pentru Rosalie. Ştia partea cui ar fi fost nevoit să o ia într-un conflict şi îl preocupa acest lucru. CeilalÈ›i ne aşteptau în maşină, la fel de tăcuÈ›i. Eram un grup foarte liniştit. Doar eu puteam auzi È›ipetele. "Idiotule! Dementule! Tâmpitule! Măgarule! Prost egoist şi iresponsabil!" striga Rosalie din toate puterile, în mintea ei, un şir constant de insulte. Făcea să aud cu greutate gândurile celorlalÈ›i, însă am ignorat-o pe cât îmi stătea în putinÈ›ă. Emmett avea dreptate în privinÈ›a lui Jasper. Era sigur de ceea ce urma să facă. Alice era tulburată, făcându-şi griji pentru Jasper, trecând în revistă imagini ale viitorului. Indiferent din ce direcÈ›ie ar fi atacat-o Jasper pe fată, Alice mă vedea mereu acolo, È›inându-i calea. Interesant... nici Rosalie nici Emmett nu erau alături de el în acele viziuni. Deci Jasper avea de gând să acÈ›ioneze singur. Acest lucru ar fi egalat şansele. Jasper era cel mai bun şi cu siguranÈ›ă cel mai experimentat luptător dintre noi. Singurul meu avantaj consta în faptul că îi puteam anticipa mişcările înainte să le schiÈ›eze. Cu Emmett sau cu Jasper niciodată nu mă luptasem decât în joacă - prostindu-ne. Gândul de a încerca să îi fac rău cu adevărat lui Jasper mă îmbolnăvea... Nu, nu asta. Doar să îl opresc. Asta era tot. Mă concentrai pe Alice, memorând diferitele căi de atac ale lui Jasper. Pe când făceam asta, viziunile ei se schimbau, îndepărtându-se tot mai mult de casa familiei Swan. ÃŽi tăiam drumul mai devreme... "Termină, Edward! Nu se poate întâmpla aşa. Nu o voi permite." Nu îi răspunsei, continuând să privesc. ÃŽncepu să caute şi mai departe, pe tărâmul înceÈ›oşat şi nesigur al posibilităÈ›ilor îndepărtate. Totul era umbrit şi vag. Tot drumul către casă, tăcerea grea nu se risipi. Am parcat în garajul cel mare de lângă casă; Mercedes-ul lui Carlisle se afla acolo, lângă Jeep-ul lui Emmett, M3-ul lui Rose şi Vanquish-ul meu. Mă bucuram că ajunsese deja Carlisle acasă - tăcerea urma să se sfârşească exploziv şi mi-l doream alături când acest lucru s-ar fi întâmplat. Ne-am dus direct în încăperea pentru servit prânzul. Camera nu era, desigur, niciodată folosită în scopul său firesc. Dar era mobilată cu o masă lungă, ovală, din mahon, înconjurată de scaune - eram foarte atenÈ›i ca toată recuzita necesară să se afle la locul său. Lui Carlisle îi plăcea să o folosească drept sală de consiliu. ÃŽntr-un grup cu personalităÈ›i atât de puternice şi de disonante, uneori era necesar să se discute lucrurile cu calm. Aveam sentimentul că decorul nu urma să fie de prea mare ajutor în acea zi. Carlisle se aşeză pe locul său obişnuit din capătul estic al încăperii. Esme se afla lângă el - se È›ineau de mână deasupra mesei. Ochii ei mă fixau, profunzimile lor aurii fiind pline de îngrijorare. "Rămâi". Era unicul ei gând. ÃŽmi doream să-i fi putut zâmbi femeii care îmi era ca o mamă adevărată, însă nu aveam cum să o încurajez acum. M-am aşezat de cealaltă parte a lui Carlisle. Esme se întinse pe lângă el şi îşi aşeză mâna liberă pe umărul meu. Nu avea idee ce urma să înceapă; îşi făcea doar griji pentru mine. Carlisle presimÈ›ea mai bine ce urma. Buzele lui erau strânse şi fruntea ridată. Expresia aducea prea mult cu cea a unui bătrân pentru chipul său tânăr. ÃŽn timp ce se aşezau toÈ›i ceilalÈ›i, puteam vedea cum se trasează taberele. Rosalie se aşeză pe poziÈ›ia diametral opusă lui Carlisle, la celălalt capăt al lungii mese. Mă privi aspru, fără să-şi mai ia ochii de la mine. Emmett luă loc lângă ea, cu chipul şi gândurile confuze. Jasper ezită, apoi se sprijini de zidul din spatele lui Rosalie. Era hotărât, indiferent de deznodământul discuÈ›iei. DinÈ›ii mi se încleştară. Alice fu ultima care veni, iar ochii ei se concentrau pe ceva aflat la mare depărtare - viitorul, încă prea difuz pentru ca ea să îl poată folosi. Fără să pară a se gândi prea mult, se aşeză lângă Esme. ÃŽşi masa fruntea de parcă ar fi avut o migrenă. Jasper se schimonosi stingherit şi se gândi să i se alăture, însă rămase la locul său. Am respirat adânc. Eu începusem totul - ar fi trebuit să iau cuvântul. - ÃŽmi pare rău, spusei eu, privind-o mai întâi pe Rose, apoi pe Jasper şi pe Emmett. Nu voiam să vă pun în pericol pe vreunul. Am acÈ›ionat necugetat şi îmi asum întreaga responsabilitate pentru acÈ›iunile mele pripite. Rosalie mă privi acru. - Ce vrei să spui prin "îmi asum întreaga responsabilitate"? Vei rezolva lucrurile? - Nu aşa cum te gândeşti tu, spusei eu, străduindu-mă să-mi păstrez vocea inflexibilă şi calmă. Sunt dispus să plec imediat, dacă aşa se îndreaptă situaÈ›ia. "Dacă voi crede că fata va fi în siguranÈ›ă, dacă voi crede că niciunul dintre voi nu o va atinge", adăugai eu în minte. - Nu, murmură Esme. Nu, Edward. ÃŽi mângâiai mâna. - Sunt doar câțiva ani. - Totuşi Esme are dreptate, spuse Emmett. Acum nu poÈ›i pleca nicăieri. Nu ai ajuta pe nimeni, ba dimpotrivă. Trebuie să ştim ce gândesc oamenii, acum mai mult ca niciodată. - Alice va surprinde orice lucru important, îl dezaprobai eu. Carlisle îşi scutură capul în semn de dezaprobare. - Cred că Emmett are dreptate, Edward. Sunt şanse mai mari ca fata să vorbească dacă tu vei dispărea. Plecăm cu toÈ›ii sau niciunul nu o va face. - Nu va spune nimic, insistai eu, grăbit. Rose se pregătea să izbucnească şi doream să audă mai întâi ultima prea propoziÈ›ie. - Nu ştii ce gândeşte, îmi reaminti Carlisle. - Dar de asta sunt încredinÈ›at. Alice, susÈ›ine-mă. Alice mă privi obosită. - Nu pot vedea ce se întâmplă dacă vom continua să ignorăm acest fapt. Le aruncă o privire lui Rose şi Jasper. Nu, nu putea vedea viitorul - nu când Rosalie şi Jasper erau atât de determinaÈ›i să nu treacă incidentul cu vederea. Palma lui Rosalie izbi masa cu un sunet puternic. - Nu-i putem permite omului să aibă ocazia de a spune ceva. Carlisle, trebuie să conştientizezi asta. Chiar dacă ne-am hotărî cu toÈ›ii să dispărem, nu suntem în siguranÈ›ă lăsând poveştile să circule în urma noastră. Trăim atât de diferit de restul semenilor noştri - ştii că există unii care abia aşteaptă o scuză pentru a arăta cu degetul. Trebuie să fim mai precauÈ›i decât oricine altcineva! - Am mai lăsat zvonuri în urmă, îi reamintii eu. - Doar zvonuri şi suspiciuni, Edward. Fără martori oculari şi probe! - Probe! o sfidai eu. Dar Jasper o aprobă, cu privirea încrâncenată. - Rose, îşi începu Carlisle fraza. - Lasă-mă să termin, Carlisle. Nu trebuie să fie vreo mare punere în scenă. Fata s-a lovit astăzi la cap. Poate acea rană se va dovedi mai gravă decât părea. Rosalie ridică din umeri. ...Fiecare muritor adoarme cu posibilitatea de a nu se mai trezi niciodată. CeilalÈ›i se vor aştepta ca noi să lăsăm curăÈ›enie. Teoretic, ar fi treaba lui Edward, însă este în mod clar depăşit. Ştii că mă pot controla. Nu aş lăsa nicio probă în urma mea. - Da, Rosalie, ştim cu toÈ›ii ce asasină competentă eşti, mârâii eu. Ea şuieră furioasă înspre mine. - Edward, te rog, spuse Carlisle. Apoi se întoarse către ea. ...Rosalie, m-am făcut că nu văd ce s-a întâmplat în Rochester pentru că mă simÈ›eam dator să te las să-È›i faci dreptate. BărbaÈ›ii pe care i-ai ucis îşi făcuseră un rău monstruos. Dar acum nu este aceeaşi situaÈ›ie. Tânăra Swan este nevinovată. - Nu e ceva personal, Carlisle, rosti Rosalie scrâşnind din dinÈ›i. Ci pentru a ne proteja pe noi toÈ›i. Urmă un scurt moment de tăcere câtă vreme Carlisle îşi măsură răspunsul. Când aprobă din cap, ochii lui Rosalie se luminară. Trebuia să mă fi gândit. Chiar de n-aş fi putut să-i citesc gândurile, i-aş fi putut anticipa următoarele cuvinte. Carlisle nu făcea niciodată compromisuri. - Ştiu că ai intenÈ›ii bune, Rosalie, dar... mi-aş dori foarte mult ca familia noastră să merite să fie protejată. Accidentele... ocazionale sau lipsa controlului este o parte regretabilă a naturii noastre. ÃŽi stătea în fire să se includă şi pe sine în pluralul folosit, deşi el însuşi nu comisese vreo astfel de eroare. Să ucizi un copil inocent cu sânge rece este cu totul altceva. Cred că riscul reprezentat de ea, fie că va da glas suspiciunilor sale sau nu, este nimic pe lângă primejdia şi mai mare care ne pândeşte. Dacă facem excepÈ›ii pentru a ne apăra pe noi înşine, punem în pericol ceva mai mult mai important. Riscăm să pierdem esenÈ›a sufletului nostru. Mi-am controlat expresia cu multă grijă. Nu voiam să las să-mi scape vreun zâmbet victorios. Nici să aplaud, cum îmi doream să pot face. Rosalie se încruntă. - Am da dovadă de responsabilitate. - Am fi neînduplecaÈ›i, o corectă Carlisle cu blândeÈ›e. Fiecare viaÈ›ă este preÈ›ioasă. Rosalie oftă profund şi se bosumflă. Emmett o mângâie pe umăr. - Totul va fi bine, Rose, o încurajă el, încet. - ÃŽntrebarea, continuă Carlisle, este dacă ar trebui să ne mutăm. - Nu, gemu Rosalie. ...Abia ne-am aşezat undeva. Nu vreau să o iau iar de la capăt cu liceul! - Ţi-ai putea păstra vârsta de acum, desigur, spuse Carlisle. - Ca să fiu nevoită să mă mut din nou mult mai curând? replică ea. Carlisle ridică din umeri. - ÃŽmi place aici! E aşa de puÈ›in soare că putem fi aproape normali. - Cu siguranÈ›ă că nu trebuie să luăm acum o hotărâre. Putem aştepta să vedem dacă va deveni necesar. Edward pare încredinÈ›at că tânăra Swan va păstra tăcerea. Rosalie pufni. Dar nu îmi mai facem griji cu Rose. ÃŽmi dădeam seama că ar fi respectat decizia lui Carlisle, oricât de furioasă ar fi fost pe mine. ConversaÈ›ia lor trecuse la detalii lipsite de importanÈ›ă. Jasper rămânea însă neclintit. Am înÈ›eles de ce. ÃŽnainte să o întâlnească pe Alice, trăise într-un câmp de bătălie, într-un teatru de război necruÈ›ător. Ştia care erau consecinÈ›ele încălcării regulilor - văzuse deznodămintele înfiorătoare cu proprii săi ochi. Faptul că nu încerca să o liniştească pe Rosalie cu capacităÈ›ile sale speciale spunea mult, dar nici nu încerca să o stârnească. Rămânea distant faÈ›ă de discuÈ›ie - deasupra acesteia. - Jasper, spusei eu. ÃŽmi susÈ›inu privirea cu un chip inexpresiv. - Nu va plăti pentru greşeala mea. Nu o voi permite. - Atunci va trage foloase din ea? Trebuia să moară astăzi, Edward. Eu doar aş aşeza lucrurile la locul lor. Am repetat, rostind apăsat fiecare cuvânt. - Nu o voi permite. Sprâncenele i se arcuiră a mirare. Nu se aştepta la asta - nu-şi imaginase că voi lua atitudine pentru a-l opri. ÃŽşi scutură doar o dată capul. - Nu o voi lăsa pe Alice să trăiască în pericol, nici chiar într-unul neînsemnat. Tu nu simÈ›i pentru nimeni ceea ce simt eu pentru ea, Edward, şi nu ai trecut prin ce am trecut eu, chiar de mi-ai văzut amintirile. Nu înÈ›elegi. - Nu pus asta la îndoială, Jasper. ÃŽnsă îți spun de pe acum, nu-È›i voi permite să îi faci vreun rău Isabellei Swan. Ne privirăm unul pe altul - fără duşmănie, ci fiecare măsurându-şi oponentul. ÃŽl simÈ›eam tatonând starea mea de spirit, punându-mi hotărârea la încercare. - Jazz, spuse Alice, întrerupându-ne, ÃŽmi mai susÈ›inu privirea o clipă, apoi şi-o întoarse asupra ei. - Nu te obosi să-mi spui că te poÈ›i apăra singură, Alice. Ştiu deja. Cu toate acestea, trebuie să... - Nu asta aveam de gând să spun, îl întrerupse Alice. Voiam să îți cer un serviciu. Văzui ce-şi pusese în minte şi gura mi se deschise cu un icnet audibil. O privii fix, şocat, doar vag conştient că toÈ›i în afară de Alice şi de Jasper mă priveau acum cu îngrijorare. - Ştiu că mă iubeşti. ÃŽÈ›i mulÈ›umesc. Dar È›i-aş fi recunoscătoare dacă nu ai încerca să o ucizi pe Bella. Mai întâi, Edward vorbeşte serios şi nu vreau ca voi doi să vă luptaÈ›i. Apoi, este prietena mea. Sau măcar va fi. Imaginea era limpede în mintea ei: Alice, zâmbind, cu braÈ›ul ei de paloarea gheÈ›ii în jurul umerilor calzi şi fragili ai fetei. Iar Bella zâmbea şi ea, È›inând-o pe Alice de mijloc. Viziunea era absolut certă; doar momentul rămânea nesigur. - Dar... Alice... spuse Jasper cu respiraÈ›ia tăiată. Nu aveam puterea de a întoarce capul pentru a-i vedea expresia. Nu mă putea desprinde de imaginea din mintea lui Alice pentru a-i putea asculta lui gândurile. - ÃŽntr-o zi o voi iubi, Jazz. Voi fi foarte supărată pe tine dacă nu o laşi în pace. Eram încă pierdut printre gândurile lui Alice. Am văzut viitorul licărind când determinarea lui Jasper se cutremură, confruntat cu cererea ei neaşteptată. - Ah, oftă ea - nehotărârea lui scosese la iveală un nou viitor. ...Vezi? Bella nu va spune nimic. Nu avem pentru ca să ne facem griji. Felul în care spusese numele fetei... de parcă erau deja confidente apropiate... - Alice, mă înecai. Ce... asta oare... - Ţi-am zis că se apropie o schimbare. Nu ştiu, Edward. ÃŽnsă buzele ei erau pecetluite şi eu vedeam că erau mai multe de spus. ÃŽncerca să nu se gândească la asta; se concentră dintr-o dată foarte tare asupra lui Jasper, deşi el era prea buimăcit pentru a fi făcut vreun progres cu decizia pe care o avea de luat. Aşa proceda ea câteodată, când încerca să îmi ascundă ceva. - Ce este, Alice? Ce nu-mi spui? L-am auzit pe Emmett bombănind. ÃŽntotdeauna se simÈ›ea frustrat când Alice şi cu mine purtam soiul acela de conversaÈ›ii. Ea îşi scutură capul, încercând să nu mă lase să-i pătrund în gânduri. - E vorba despre fată? o întrebai. ...E vorba despre Bella? Scrâşnea din dinÈ›i, concentrându-se, dar când rostii numele Bellei, avu o scăpare. Aceasta dură doar o fracÈ›iune de secundă, însă mi-era suficient. - NU! strigai eu. Am auzit cum scaunul meu se izbeşte de podea şi ram realizat că eram în picioare. - Edward! Carlisle se ridicase şi el, cu braÈ›ul pe umărul meu. Abia îi realizam prezenÈ›a. - Devine tot mai sigur, şopti Alice. Cu fiecare clipă îți sporeşte hotărârea. I-au mai rămas doar două posibilităÈ›i. Ai de ales între o variantă sau cealaltă, Edward. Puteam vedea ce văzuse ea... dar nu puteam accepta. - Nu, am repetat eu; însă împotrivirea mea era lipsită de vlagă. ÃŽmi simÈ›eam picioarele moi şi a trebuit să mă sprijin de masă. - Vrea cineva, vă rog, să ne lumineze şi nouă misterul? se plânse Emmett. - Trebuie să plec, îi şoptii lui Alice, ignorându-l. - Edward, am discutat deja despre asta, spuse Emmett cu tărie. Asta e calea cea mai bună ca fata să înceapă să vorbească. Oricum, dacă pleci, nu vom şti sigur dacă spune ceva sau nu. Trebuie să rămâi şi să te ocupi de problemă. - Nu te văd plecând nicăieri, Edward, îmi spuse Alice. ...Nu ştiu dacă mai poÈ›i pleca. "Gândeşte-te la asta", adăugă ea, în tăcere. "Gândeşte-te la plecare." Văzui ce voia să spună. Da, ideea de a nu o mai vedea niciodată pe fată era... dureroasă. Dar era şi necesară. Nu puteam să-mi dau acordul pentru niciun viitor la care se părea că o condamnasem. "Nu sunt în întregime sigură de Jasper", continuă Alice. "Dacă pleci, dacă el consideră că reprezintă un pericol pentru noi..." - Eu nu aud asta, o contrazisei, încă doar pe jumătate conştient de prezenÈ›a celorlalÈ›i. Jasper ezita. Nu ar fi făcut nimic care ar fi rănit-o pe Alice. "Nu o face acum. I-ai pune viaÈ›a în pericol, ai lăsa-o fără apărare?" - De ce îmi faci asta? gemui eu dezaprobator. ÃŽmi lăsai capul pe mâini. Nu eram protectorul Bellei. Nu puteam fi. Viitorul dual al lui Alice nu era oare o probă suficientă? "Şi eu o iubesc. Sau o voi face. Nu e acelaşi lucru, dar mi-o doresc în preajmă din cauza asta." - O iubeşti şi tu? şoptii, fără să cred. Ea oftă. "Eşti atât de orb, Edward. Nu vezi încotro te îndrepÈ›i? Nu vezi unde te afli deja? E mai inevitabil decât răsăritul soarelui la est. Vezi ce văd eu..." Scuturai din cap, îngrozit. - Nu. ÃŽncercai să resping viziunile pe care ea mi le arăta. ...Nu trebuie să urmez acest curs. Voi pleca. Voi schimba viitorul. - PoÈ›i încerca, spuse ea, cu un glas sceptic. - Haide! murgi Emmett. - Fii atent, şuieră Rose către el. ...Alice îl vede îndrăgostindu-se de un om! Tipic pentru Edward. Scoase un sunet de dezgust. O auzii vag. - Ce? spuse Emmett, luat prin surprindere. Apoi încăperea rezonă de râsul său asurzitor. ...Asta se întâmplă? Hohoti din nou. ...Nasol, Edward. ÃŽi simÈ›ii mâna pe umărul meu şi i-o îndepărtai, cu gândurile departe. Nu puteam să îi dau atenÈ›ie. - Se îndrăgosteşte de un om? repetă Esme cu o voce uluită. ...De fata pe care a salvat-o astăzi? Se va îndrăgosti de ea? - Ce anume vezi, Alice? întrebă Jasper. Se întoarse către el; eu continui să îi privesc profilul, stupefiat. - Depinde dacă el este suficient de puternic sau nu. Ori o va ucide el însuşi - se întoarse pentru a-mi surprinde privirea, încruntată - ceea ce m-ar irita cu adevărat, Edward, ca să nu mai amintesc de ce È›i s-ar întâmpla È›ie - apoi îl privi din nou pe Jasper - ...ori într-o zi ne va fi de folos. Unul dintre noi suspină; nu am privit să aflu cine. - Nu se va întâmpla aşa! strigai eu din nou. ÃŽn niciun caz! Alice nu părea să mă audă. - Totul e relativ, repetă ea. Poate va fi suficient de puternic încât să nu o ucidă - dar va fi la limită. Va avea nevoie de un control extraordinar, medită ea. ...Mai mare decât al lui Carlisle. Poate că va fi, totuşi, suficient de puternic... Singurul lucru pe care nu are putere să îl facă este să stea departe de ea. Este o cauză pierdută. Nu-mi puteam regăsi glasul. Nimeni altcineva nu părea să o facă. ÃŽncăperea era înmărmurită. O privii pe Alice şi toÈ›i ceilalÈ›i mă priviră pe mine. ÃŽmi puteam vedea propria expresie terifiată din cinci perspective diferite. După o bună bucată de vreme, Carlisle oftă. - Asta... complică lucrurile. - Aşa zic şi eu, îl aprobă Emmett. ÃŽncă părea pe cale să izbucnească în râs. Doar Emmett era în stare să vadă partea amuzantă din distrugerea vieÈ›ii mele. - Dar presupun că planul rămâne neschimbat, spuse Carlisle, căzut pe gânduri. ...Vom rămâne aici şi vom sta de veghe. Evident, nimeni... nu îi va face rău fetei. ÃŽnÈ›epenii. - Nu, spuse Jasper încet. Sunt de acord cu asta. Dacă Alice vede doar două posibilităÈ›i... - Nu! Vocea mea nu era nici strigăt, nici mârâit şi nici vaiet de disperare, ci o combinaÈ›ie a toate trei. Nu! Trebuia să plec, să mă eliberez de zgomotul gândurilor tuturor - dezgustul ipocrit al lui Rosalie, umorul lui Emmett, răbdarea nesfârşită a lui Carlisle... Mai rău: încrederea lui Alice. ÃŽncrederea lui Jasper în acea încredere. Şi cel mai rău: bucuria... lui Esme. Ieşii din cameră păşind apăsat. Esme îmi atinse braÈ›ul în trecere, dar gestul rămase neobservat. Fugeam încă de dinainte să ies din casă. Am traversat râul dintr-un salt şi m-am năpustit în pădure. Ploaia revenise, căzând atât de înverşunată încât mă udă până la piele în doar câteva clipe. ÃŽmi plăcea învelişul dens al apei - se aşeza ca un zid între mine şi restul lumii. Mă închidea în interior, îmi permitea să fiu singur. Am fugit către est, trecând peste munÈ›i fără să mă abat de la calea mea dreaptă, până când am putut vedea luminile oraşului Seattle de cealaltă parte a strâmtorii [Puget]. M-am oprit înainte să ajung la graniÈ›ele civilizaÈ›iei umane. ÃŽnvăluit de ploaie, singur, m-am sforÈ›at în sfârşit să contemplu ceea ce făcusem - felul în care mutilasem viitorul. Mai întâi, viziunea lui Alice şi a fetei, îmbrăÈ›işate - încrederea şi prietenia erau atât de evidente încât aproape că țâşneau din imagine. Ochii mari şi ciocolatii ai Bellei nu erau uimiÈ›i în această viziune, dar îşi păstrau secretele - în acea clipă, păreau a fi taine ale fericirii. Nu tresărea la atingerea braÈ›ului rece al lui Alice. Ce însemna aceasta? Oare cât ştia? ÃŽn acel moment încremenit din viitor, ce părere avea despre mine? Apoi cealaltă imagine, atât de asemănătoare, dar de-această dată purtând nuanÈ›ele hidoase ale groazei. Alice şi Bella, tot îmbrăÈ›işate în semn de prietenie plină de încredere. ÃŽnsă de această dată nu era nicio diferenÈ›ă între acele braÈ›e - amândouă erau albe, netede precum marmura, tari ca oÈ›elul. Ochii mari ai Bellei nu mai erau ciocolatii. Irişii ei erau de un purpuriu aprins, şocant. Secretele ascunse de ei erau inimaginabile - acceptare sau dezolare? Imposibil de determinat. Chipul ei era rece şi nemuritor. Mă cutremurai. Nu puteam înăbuşi întrebarea - similară, însă cumva diferită: Ce însemna oare aceasta - cum se ajunsese acolo? Şi ce părere avea atunci despre mine? Puteam răspunde la ultima întrebare. Dacă aş fi împins-o cu forÈ›a în acel simulacru de viaÈ›ă prin slăbiciunea şi egoismul meu, sigur ea m-ar fi urât. Dar mai apărea o imagine, şi mai îngrozitoare - mai oribilă decât orice mi-ar fi trecut vreodată prin cap. Proprii mei ochi, de un purpuriu intens de la sângele de om, ochii unui monstru. Trupul frânt al Bellei în braÈ›ele mele, de un alb cenuşiu, secătuit, lipsit de viaÈ›ă. Era atât de concretă, atât de clară. Nu puteam îndura să o văd. Nu puteam suporta. Am încercat să alung imaginea din mintea mea, să văd orice altceva. Să-mi amintesc expresia chipului ei însufleÈ›it care îmi întunecase vederea de-a lungul ultimului capitol al existenÈ›ei mele. Fără izbândă. Sumbra viziune a lui Alice îmi inundase gândurile şi sufletul mi se zvârcolea în agonia pe care o provocase. ÃŽn acest timp, monstrul din mine deborda de fericire, jubilând la perspectiva succesului său. Mă scotea din minÈ›i. Nu o puteam îngădui. Trebuia să existe un mod de a mă sustrage viitorului. Nu aveam de gând să las viziunile lui Alice să mă conducă. Puteam alege o cale diferită. ÃŽntotdeauna exista şi altă opÈ›iune. Trebuia neapărat să existe.
|
||||||||
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
|||
![]() | |||||||||
![]() |
Casa Literaturii, poeziei şi culturii. Scrie şi savurează articole, eseuri, proză, poezie clasică şi concursuri. | ![]() | |||||||
![]() |
Reproducerea oricăror materiale din site fără permisiunea noastră este strict interzisă.
Copyright 1999-2003. Agonia.Net
E-mail | Politică de publicare şi confidenţialitate